Perinpohjaisen omantuntomme tutkimuksen jälkeen
olemme päättäneet syödä sinut tottelemattomuutesi vuoksi
Vaimo, sinä ja minä olemme liittolaisia.
Sinä,äiti-isä, minä, isä-äiti.
Hellyys ja ankaruus ympäröivät poikaamme joka puolelta.
Jumalani, tämän päivän Saksa Bonnissa ei muistuta lainkaan Hitlerin Saksaa.
Tehdään villaa, juustoa, olutta ja nappeja.
Tykkejä valmistetaan vain vientiin.
Se on totta, me tiedämme että Hitler oli pieni naismainen,
mutta tiedämme että hän oli naisellinen tappaja.
Joten meidän perintemme on ehdottomasti parantunut.
Joten, hänellä, tappajaäidillä
oli tottelevaisia, sinisilmäisiä lapsia täynnä suurta epätoivoista rakkautta.
Kun taas minä... Minulla, rakastavalla äidillä,
on poika joka ei ole kuuliainen
eikä tottelematon.
SIKOLÄTTI
Julian, me olemme kaksi rikasta porvaria.
Kohtalo, joka toi meidät yhteen ei ole kaksinaamainen.
Se on hymyillyt meille suurella luonnollisuudellaan,
ja olemme täällä analysoidaksemme itseämme koska se on etuoikeutemme.
En puhu siitä. On tuskallista puhua itsestäni.
Kuinka se on tuskallista?
Se on kipua joka et voi edes kuvitella!
Niin varmaan, tänään on kevään ensimmäinen päivä.
On sinun syntymäpäiväsi ja tänään meidän on selvitettävä eräitä asioita.
Kuinka tylsää. Minun tekee mieli tehdä leija ja mennä Godesbergin ihanille kedoille.
Saat minut nauramaan!
Sinulla on aina tekosyitä livahtaaksesi asioista.
Julian on onnekas.
Hän on aina niin ylitsepursuvan lapsellinen täydellisyyden havittelussaan.
Hänen onnen ja vapauden varastonsa ovat aina käsillä.
Hänen tarkoituksensa ovat aina epäselviä.
Omat 17 vuottani ovat 47, ikä jota äitisi ei myönnä.
Tiedän mihin tarkoitukseen nämä loistavat ideat ovat.
Mutta tänään en aio jatkaa tällaista epäselvää arkuutta
ja ihailla sinua kun säntäilet Kölnissä leijasi kanssa.
Ei, minä pidän sinut täällä että voimme puhua meistä kahdesta.
Jos olisit kuolemaisillasi, en olisi edes utelias tietämään mihin sinut haudataan.
Mutta sinä suutelit minua kerran, eikö niin?
Minä raavin päätäni.
Hänen sukupuolensa on mies ja nimensä Julian. Et tiedä kuka olet.
Etkö halua tuntea itseäsi?
- Ei, en halua. - Mikset?
Olen tyytyväinen siihen millainen olen nyt. Se on sukupuoleni oikeus.
Isoisäsi italialaistetussa palatsissa, suuressa kuin tuhannen sielun maailma,
ja jossa ruhtinas asui yksinään keskellä yksivärisiä freskoja,
lumen ja intiankeltaisen värisiä, siellä sinä olit joskus lapsi.
- Mitä sinulle tapahtui? - Mitä sinulle tapahtui?
Mikä on pitänyt sinut täällä, mykkänä ja kykenemättömänä lähtemään?
Tässä valtavassa italialaisessa huvilassa on tietysti muutamia tavaroita.
Vaeltava lehti, nariseva ovi, kaukainen röhkinä.
Miksi sinä aina pelleilet, sinä, joka et koskaan ole hauska?
Koska jos näkisit minut vain yhden tuokion,
sellaisena kuin todella olen, juoksisit kauhuissasi hakemaan lääkäriä,
jos et peräti ambulanssia! Hurraa!
Jätä heidät rauhaan, Isä.
- Älä huolehdi, ei meillä ole salaisuuksia. No, oletko sinä kihloissa vai et?
En ikimaailmassa!
- Tuo oli osuva. - Todella, Ida, etkö vieläkään?
Olemme päättäneet lähteä matkalle Sisiliaan sen sijaan.
Taormina, ihastuttava kylä.
- Oletteko ollut siellä, Herra Klotz? - Kyllä, pikku Ida, sodan aikana.
On harmi ettette ole vielä päättäneet.
Julian tarvitsee kiltin, suloisen naisen, joka todella rakastaa häntä.
- Kuka sanoo että minä olen rakastunut häneen? - No, siitä tulisi hyvä avioliitto.
Jos yhdistäisimme varamme, omistaisin varmaan puolet Länsi-Saksasta.
Villa, juusto, olut ja napit, puhumattakaan tykeistä.
- Hurraa! - Näen että te kaksi tulette toimeen,
ihastuttava rikoskumppanuus.
- Pelkuri! - Minun paras puoleni on järkkymättömyyteni.
Koska olet järkkymätön, et muutu. Miksi et tule kanssamme Berliiniin
marssimaan ensimmäiseen ja kenties ainoaan Saksalaiseen rauhanmarssiin?
Koska tänään on päivä elokuussa 1967 eikä minulla ole mielipiteitä.
Olen yrittänyt saada niitä, joten olen tehnyt velvollisuuteni.
Huomasin että jopa vallankumouksellisena olin sovinnainen.
Mutta sovinnaisuus johtaa muihin vaikeuksiin,
esimerkiksi, isäsi liiketoiminnan harjoittamiseen.
Kyllä, mutta vastineeksi se suojelee minua pelolta.
- Sinä tiedät täsmälleen mitä haluat. - Niin sinäkin.
On tullut aika. Ensimmäistä kertaa Berliinin nuoriso tekee jotain.
Kymmenet tuhannet heistä aikovat vastalauseeksi pissata Muuriin .
Kommunistit toiselta puolelta katsovat heitä.
- Sinä menetät sen. - Minä olen tyttöpoika ja pissaan yhtä hyvin.
Minulla on muuta tekemistä.
- Mitä? - En minä kerro sinulle.
- Ole kiltti ja kerro. - En.
- Kerro minulle. - En!
- Minä haluan tietää. - Et saa koskaa tietää sitä.
- Ole kiltti! - Anna jo olla.
- Mitä sinä aiot tehdä? - Minä en aio kertoa sinulle.
- Mikset? - Etkö sinä pelleile enää?
- En ole koskaan pelleillyt. - Haluatko todella tietää?
- Kyllä, minä haluan tietää! - Aiotko todella itkeä?
- Kyllä, minä aion itkeä. - Sinä olet typerys.
Mutta minä en koskaan tiedä minne sinä menet, mitä ajattelet, kuka olet. En koskaan, koskaan!
Tuosta Berliininmarssista; minusta sinä olet inhottava individualisti.
Kyllä, osittain, röhkin itse asiassa kuten isäni.
Mutten salli sinun sanovan sitä.
Mutta minä sanon sen. Sinä olet isäsi puolella.
Ihmiset kuten sinä, jotka eivät halua mitään, haluavat valtaa.
- Sinunkin isälläsi on valtaa. - Minä rakastaisin sinua vaikka olisit musta.
Minä raavin päätäni. Mikään tässä ei kiinnosta minua.
Ne 50 sovinnaista osaa minusta ovat ikävystyneitä,
ja ne 50 vallankumouksellista osaa ovat vetäytyneet pois.
Molemmat niistä haluavat jäädä tänne nauttimaan...
- Mistä? - Ikuisesta yhden asian toistamisesta.
- Mitä? - Mitä minä sanoin aiemmin.
Mitä minä teen kun sinä ja ystäväsi olette Berliinin Muurilla
seisoen typerien, puhdasoppisten julisteittenne alla.
Jos kerrot mitä aiot tehdä
kun muu sukupolvesi, maan parhaimmisto,
tulee marssimaan ensimmäistä kertaa, tulen olemaan enemmän kuin sankari, Julian.
Minä käännyn epälojaaliksi ja jään tänne sinun kanssasi.
Vaikka pettäisit ei vain noita sukupolven edustajiasi,
vaan itsesi ja totuuden,
et tule saamaan selville mitä aion tehdä.
Millä oikeudella sinä kieltäydyt kertomasta minulle?
- Se on vain oikeuteni, siinä kaikki. - Mitä hyvää siitä on sinulle?
Jos ei muuta, niin se saa sinut itkemään ja kärsimään. Tra-la-la.
Ja epäilemättä minä itken ja kärsin. Tra-la-la.
Vain pienet seikat, vaeltava lehti, nariseva ovi.
Röhkintä.
Mitä sinä tarkoitat, Julian? Mitä sinä tarkoitat?
Älä viitsi, lopeta itkeminen, älä ole tylsä.
Tottakai lähden kanssasi pissamaan Berliinin Muuriin.
Kuulin että pojallamme on suunnitelmia lähteä Berliiniin.
- Niiden kommunistiopiskelijoiden kanssa. - Ei. Hän ei lähtenyt kuitenkaan.
- Mistä hän sellaisen idean sai? - Idalta.
- Mutta Ida on vain 17. - Se pitää paikkansa.
Ja hän on 25. Ja Ida odottaa edelleen häntä.
- Onko hän minun puolellani vai minua vastaan? - Kuka tietää?
Groszin ja Brechtin ajat eivät ole vielä ohi.
Grosz olisi helposti voinut piirtää minut
surullisena sikana ja sinut surullisena emakkona, päivällispöydässä tietysti.
Minut sihteerinpylly polvellani
ja sinut pitelemässä kuskia haaroista.
Ja Brecht olisi helposti voinut laittaa meidät näytelmään jossa köyhät ovat hyviä.
Onko Julianilla edessä tulla lihavaksi kuin sika?
Vai jakaa lahjoja köyhille ja tanssia Tyrolilaisia tansseja heidän kanssaan?
Vai odottaako hän että saa kutsua minua siaksi?
Ja minua emakoksi.
Teitkö sinä sen jutun sillä aikaa kun olin Berliinissä?
Ida, minulla on sinulle ehdotus.
Onpa sinulla ihmeellinen sointi äänessäsi. Melkein kuin minun.
Ehdotusko? Kyllä, kerro minulle, Julian.
Haluan suudella sinua.
Suudella? Oi, Julian, et tiedä kuinka se täyttää minut riemulla.
Voisin tanssia, laulaa. Voisin hyppiä ilosta kuin pentu ja taputtaa käsiäni.
Ilo on mahtavampi kuin aurinko tai tähdet.
Kenelle voin kertoa? Kenelle voin avata sydämeni?
Ketä kiittäisin kun itken ja nauran?
Kuitenkin, Julian, en minä anna sinun suudella itseäni.
- Hyvä on. Kuinka Berliinissä meni? - Kaikki meni hyvin Berliinissä.
Mitä sinun julisteessasi luki?
Ei mitään erityistä. "Jumala Alas."
- Mitä sinä välität? - Mutta sinä välität paljonkin.
En tiedä.
Miten on suudelmamme laita?
Ida, mikset sinä anna minun suudella sinua?
Julian, arvokkuuteni!
Mikä arvokkuus? Tra-la-la.
En siksi että olen nainen tai tyttö, mutta minulla on vapauteni. Tra-la-la.
Mutta jos rakastat minua, olet vapaa.
Minulla on vapaus kieltää sinua suutelemasta minua ja kärsiä suunnattomasti. Tra-la-la.
- Ida, sääli minua! - En!
Ei millään ehdolla?
Annan sinun suudella minua jos kerrot minulle...
Totuuden siitä mitä minä tein sillä aikaa kun sinä...
Kyllä, mitä sinä teit sillä aikaa kun minä olin siellä.
Mitä minä aina teen kun olen kotona.
Luulet että lennätän leijoja Godesbergin huvilojen yllä.
Mitä sinä sitten teet?
Olen 25 vuotta ja viisi kuukautta.
Ja sinä tiedät etten ole koskaan suudellut naista!
Jymyuutinen!
Kaiken pasifismini ja polemiikkini Saksan vauraudesta,
kaiken antikirkollisuuteni, ja kaiken omistautumiseni vapaalle rakkaudelle,
kaiken mikä yhdistää minut satoihin tuhansiin
edistyksellisimpiin nuoriin maailmassa, jälkeenkin
Julian, sinä järkytät minua tai saat jopa minut nauramaan.
Naura, juuri sitä sinun pitääkin tehdä.
Siksi haluan olla SS ja teurastaa sinut salaisuuteni kanssa!
Tule, suutele minua.
En voi nyt.
Mikset? Minä luovutan, näetkö. Tra-la-lera.
Halu suudella sinua, huomaatko, sai minut haluamaan tappaa sinut. Tra-la-la.
Luuletko etten olisi kykenisi siihenkään?
- Kysytkö minulta? - Olen varma siitä nyt.
En suutele sinua. En tapa sinua.
- Koska rakastan... - Ketä?
Ei ole "ketä". On vain rakkauteni.
Rakas marsu, olet vapaa.
Viimeinen onneton koe on ohi.
Siellä hän on. Kuten Kristus ristillä.
- Tunnistaako hän meidät? - Kuka tietää? Ei kukaan tiedä.
- Hän ei katso mihinkään. - Hän tuijottaa aina ilmeettömästi ilmaan.
- Eikö hän liiku? - Ei. Hän ei koskaan liiku tuumakaan.
Hän on maannut siellä tiukasti elokuusta lähtien.
Jätin Godesbergin elokuussa
koska hän kertoi minulle että oli rakastunut, muttei minuun.
Me tiedämme, Ida-parka.
- Miten meni matkanne Italiaan? - Ihanasti.
Me rakastamme Italiaa.
Jos olisimme voittaneet sodan, olisimme ostaneet huvilan Syracusasta.
Niin, Ida, keneen Julian on rakastunut?
- En tiedä. Hän ei halunnut kertoa minulle. - Miksei?
En tiedä, en tiedä.
Jos hän olisi kertonut minulle, ei tätä olisi tapahtunut.
Kaikki olisi sujunut suunnitelman mukaan. Hänen olisi pitänyt vain sanoa nimi;
se ketä hän rakasti ja kaikki olisi ollut onnellisesti tai onnettomasti ratkaistu.
Miksi sanot "se" etkä "nainen"?
Ainoa asia jonka siitä olemassaolosta tiedän on se että se on olemassa.
Kuka se on joka on rakastunut minun poika-raukkaani?
Ja ennen kaikkea, miksi hän ei nimeä sitä? Häpeääkö hän? Eikö hän voi sanoa?
Ida, minäpä kerron sinulle tämän.
Hänen isänsä palkkasi tämän mysteerin takia etsivän
joka matkusti Heidelbergiin ja minne tahansa Julian menikin.
- Ja? - Ei mitään.
Ei hänellä ole suhdetta tyttöön. Tarkoitan, todellista ja pitkäaikaista suhdetta.
- Rakasteliko hän noiden tyttöjen kanssa? - Luulen niin, luonnollisesti.
Älä viitsi, älä ala itkeä nyt.
Älä itke, älä itke. Miksei?
Hän oli ylpeä.
Ylpeä? Päinvastoin! Hän on halpamainen. Julianilla ei ole ylpeyttä.
Mitä sinä sanot? Lapsena hän ei koskaan pyytänyt keneltäkään anteeksi.
Mutta minä olen kuullut hänen pyytävän anteeksi tuhansia kertoja.
Olet hullu. Hän ei koskaan muuttanut päätöksiään.
Hän ei koskaan tehnyt yhtäkään!
Hän ei ollut kovin fiksu, mutta hän piti kiinni vakaumuksistaan.
Päinvastoin, hän oli erittäin älykäs. En ole koskaan tavannut fiksumpaa poikaa.
Hän pärjäsi koulussa koska hän opiskeli paljon.
Hän ei opiskellut lainkaan. Hän kulutti aikaansa aina leikkikentällä, tanssisaleissa.
Mitä sinä oikein puhut? Hän oli aina vakava poika.
Ja aina ankara, kuin pyhimys.
Vakava ja karu? Jumalani! Hän oli aina niin iloluontoinen.
Julianilla ei ollut lainkaan huumorintajua.
Hän oli omistautunut armeijalle
ja halusi tulla sotilaaksi kuten isoisänsä, isäni,
- joka kukisti Kerenskyn Vistulassa. - Armeija jätti hänet täysin välinpitämättömäksi.
En usko, että hän tiesi sen olemassaolosta, vaikkei hän liittynyt sodanvastaiseen mielenosoitukseemme.
Hän tunsi jokaisen maailman maan liput.
- Ehkä. Minäkin tunsin, lapsena. - Mutta hän ei pitänyt matkustamisesta.
Se ei pidä paikkaansa! Hänen sydämensä oli kaukaisten kansojen parissa.
- Mayat, Dinkat, irlantilaiset. - Ehkä hän näki heidät elokuvissa.
Ainoa filmi jota hän koskaan katsoi, oli retrospektiivinen Murnau.
Mutta hän oli hulluna vakoilijafilmeihin ja lännenelokuviin.
Hän ei pitänyt elokuvista, mutta hän muistutti mielestäni Charlie Chaplinia.
Charlie Chaplin? Mutta etkö ymmärrä?
Hän on hienokäytöksinen Pyhä Sebastian.
Joka tapauksessa, siinä hän on, katalepsiassa, koomassa.
Jos hän voisi kuulla ja ymmärtää meitä,
kuka tietää, mitä hän sanoisi meistä naisparoista.
Koska hänen oma arvovaltansa on muuttumaton.
Hän oli aina siellä vaikka hän juoksi pois.
Hän antoi itselleen arvostusta pelaamalla katkeraa peliä
ja hänen salaperäinen kipunsa leijuu hänen päällään kuin hiljainen muistomerkki.
Herra Herdhitze. Herra Herdhitze, salaperäinen kilpailijani.
Kuinka hankalia meidän mahtavat isämme ovatkaan.
He ovat täyttäneet siirtomaamme majesteettisilla teollisuuslaitoksilla kuin kirkoilla.
Savupiiput, savupiiput, savupiiput. Sementti-Ateena.
Sitähän se tarkoittaa kun on niin paljon edellä muista.
Kiitos suurille... isillemme.
Vaikka teidän tehtaanne... Niistä ei ole merkkiäkään, Herra Herdhitze.
Voisivatko ne olla näkymättömiä? Ovatko ne kohonneet ilmaan?
Herra Herdhitze. Herra Herdhitze,
Salaperäinen kilpailijani joka nousi tyhjästä.
- Voinko tulla sisään? - Tulkaa, rakas ystävä, tulkaa sisään.
- Hyvää huomenta, Herra Klotz. Hyvää huomenta, rakas Hans Guenther.
Kuinka poikanne voi?
Rakas Hans Guenther. Katsokaas, hän ei ollut kuuliainen poika.
Kaiken kaikkiaan, hän ei ollut tottelematon poika myöskään.
Rakas Berthani ja minä olemme keskustelleet demokraattisesti tästä pitkään.
Jos hän olisi totellut minua, olisin ottanut hänet siipieni alle
ja yhdessä olisimme lentäneet Kölnin ihanien savupiippujen yli,
polttouuniemme ja tykkiemme yli.
Jos hän olisi ollut tottelematon, olisi voinut murskata hänet.
Mutta pojalle, joka ei ole myöntyväinen eikä vastahakoinen
ei minulla ollut mitään käyttöä.
Jumala hoiti sen. Mitä Jumala teki Julianille?
Koska hän ei halunnut tehdä mitään, hän antoi hänen kuolla.
Ja koska hän halusi tehdä jotain, hän antoi hänen elää.
Joutilaisuus, lakot ja maanpako. En tiedä.
Julian makaa huoneessaan
kuten balsamoitu pyhimys, ei kuollut eikä elossa.
- Mutta puhukaamme meistä. - Hyviä uutisia, Herra Klotz.
Onnittelen teitä, rakas Hans Guenther.
Kiitos, Herra Klotz.
- Hyviä uutisia, sitten. - Kyllä.
Herra Herdhitze ei ole kukaan muu kuin Herra Hirt.
Hirt. Vanha Hirt.
Vanha koulutoverini ensin Essenissä, sitten Heidelbergissä.
Kävikö hän plastiikkakirurgilla?
Totta kai, Herra Klotz. Plastiikkakirurgia on hyvin kehittynyt.
Italiassa?
Meidän pitäisi aloittaa alusta, Herra Klotz.
Kyllä, aloitamme alusta, rakas Hans Guenther.
No, Herra Herdhitze, poliittinen kilpailijanne
teollisuutenne mörkö, Länsi-Saksan uudet kasvot,
ei ole kukaan muu kuin Herra Hirt, hänen plastiikkakirurgian muovailleet kasvonsa.
Ensinnäkin, oletan että hänestä on tullut professori tai jotain.
Täsmälleen. Anatomiassa, Strasbourgissa.
Hyvä, entä sitten?
Hyvä. Se vie meidät Strasbourgiin, nimenomaan helmikuun 9:een, vuonna 1942
Reumatismini.
Se on päivämäärä jolloin salainen raportti
lähetettiin arvaa kenelle? Herra Himmlerille!
Rikokset ihmisyyttä vastaan, hurraa!
Onnittelen teitä, onnittelen teitä, rakas Hans Guenther.
Tiedättekö mistä tässä raportissa oli kyse? Tässä se on.
Kokoelma pääkalloja jotka kuuluivat juutalaisille bolshevikkien asiamiehille
tieteellistä tutkimuksta varten Strasbourgin yliopistossa.
Keiden pääkallot? Juutalaisten bolshevikkien asiamiesten?
Anteeksi jos nauran,
mutta nämä kolme sanaa yhdessä
ovat vastuttamattoman hauskoja!
"Asiamiehet", Bolshevikit", ja "Juutalaiset" yhtä lailla.
Niin että mitä enemmän on sitä enemmän lisätään.
Se on todella hauskaa!
Näyttää siltä, että Herra Hirt, nykyiseltä nimeltään Herdhitze,
valitti että
vaikka lähes jokainen rotu on edustettuna lukuisilla kalloilla niin
tieteellä oli vain pieni joukko juutalaisten kalloja käytettävissään.
Eli sota lähi-idässä antaisi heille mahdollisuuden
paikata tämä vakava aukko.
Siinä astuvat bolshevikkien asiamiehet kuvaan.
Mennään asiaan.
No, nämä vangit, useammassa erässä pakotettiin alasti kaasukammioihin.
Suolat sijoitettiin putkeen.
Putken pää oli suljettu pistokkeella.
Tämä pistoke oli metalliputki ja se pani suolan leviämään.
Vangit saattoivat hengittää puoli minuuttia kauemmin,
ja kaatuivat sitten maahan peittyen omiin ulosteisiina.
Ruumiit olivat vielä lämpimiä kun ne saapuivat Anatomian Laitokselle,
heidän silmänsä olivat auki ja kirkkaat.
He leikkasivat miehiltä vasemman kiveksen irti ja lähettivät sen anatomian laboratorioon.
Tri Hirt, nyt Herdhitze antoi itse avustajilleen sanat:
"Jos et pidä ansoja kiinni, päädyt itse samalle tielle."
Menkäämme asiaan, todelliseen asiaan.
Sota ehti päättyä ja Liittoutuneiden rintama oli lähestymässä Strasbourgia.
Mitä tohtori Hirt tekisi
80-kappaleen ainutlaatuisella kokoelmallaan?
- No... - Ne hävitettiin tieteellisesti
huolellisella polttohautauksella.
Ja niiden kultahampaat annettiin tohtori Hirtille
joka katosi ne mukanaan.
- Mutta sitten... Ei ole mitään todisteita! Ei näyttöä! - Ei.
Tässä vaiheessa eräs tärkeä henkilö tarinassamme tulee kuvaan.
- Kuka? - Eräs Herra Ding.
- Ding? - Kyllä, Ding, Herra Klotz. Ding.
Hän oli siis kungfutselainen!
Ei. Hän oli Arjalaisista puhtain.
Joten mitä osaa hän näytteli tarinassamme?
Hän ei ollut kukaan muu kuin Tohtori Hirtin, nykyisin Herdhitzen apulainen.
Myös hän katosi raunioihin kuten hänen opettajansakin.
Ei ole epäilystäkään että, poikkeuksellisen runsaasti,
todettiin Saksassa näihin aikoihin
epätavallista ruumispulaa
Epäselvyys on pahasta.
Nykyään kutsuu Ding itseään Klauberg:ksi. Oikein.
Ymmärrättehän, Herra Klotz, että lyhyiden jalkojen ja ison tumman pään ansioista
en näytä Etelä-Eurooppalaisten joukossa erityisesti Italiassa, turistilta.
- Niin? - Voiko olla helppo kuvailla jännitystäni
kun ilmeisesti kiinnitin huomioni tuuleen,
kun kuulin, aivan Milanon keskustassa,
yksitavuisen, sointuvan sanan "Ding"?
- Ding. - Ding! Ding!
Kuin kiinalaisessa konsertissa, kuin sade kattolaatalla. Ding.
Joten Herra Ding, joka nykyään tunnetaan nimellä Klauberg päästää kissan ulos pussista.
Ja Herra Hirt nyt tunnettu Herdhitzena, on poistettu!
Eräs mies toivoo tapaavansa teidät.
- Kuka se on, rakas mieheni? - Hänen nimensä on Herdhitze.
- Herra Herdhitze? - Kyllä, herra, Herdhitze.
Herra Herdhitze on täällä? Ohjatkaa hänet sisään, ohjatkaa hänet sisään.
Herra Herdhitze!
Loistavaa, Herra Herdhitze, mikä yllätys!
Satuin olemaan lähistöllä, rakas Herra Klotz,
Kölnistä tulossa ja matkalla Bonniin sanoin itselleni,
"Miksi en pysähtyisi katsomaan vanhaa koulukaveriani?"
Totta puhuen en olisi tunnistanut sinua.
Oletko käynyt plastiikkakirurgilla kasvojesi vuoksi?
Kyllä. Plastiikkakirurgia, Italialaiseen tyyliin.
Emme ole nähneet toisiamme pitkään aikaan.
Luulen että se oli vuonna 1938.
Kyllä, muistatpa hyvin. Kevät -38.
Mikä ihana kevät.
Kaksikymmentä yhdeksän muuta on kulunut sen jälkeen mutta vanha palo ei sammu koskaan!
Aina niin iloinen heppu, tämä meidän Herdhitzemme.
Eikö olekin totta, Hans Guenther, että Herdhitze äidinkielellämme
tarkoittaa "leimuavaa tulta"?
Ja mikä tuli on leimuava, jos saan kysyä?
Suuren Saksan palo tietenkin, Herra Klotz,
kun se nousee tuhkan alta tuottamaan villaa, juustoa, olutta ja nappeja.
Te saatte minut huokaamaan,
- rakas Herdhitze. - Miksi, Herra Klotz?
Koska olette uusi, upouusi, kun taas minä...
Mitä sanotte? Te olette...
Te olette suihkukone ja päämääränänne on tulevaisuus, Herra Klotz.
Nämä liioitellut metaforat tuovat mieleeni Groszin.
Viittaatteko humanistiseen koulutukseen, Herra Klotz?
Kyllä, ja kadehdin todellista tieteellistä koulutustanne, Herra Herdhitze.
Tarkoitatte teknillistä.
Kyllä, niiden välillä ei ole enää ristiriitaa. Ainoastaan päässäni.
Tunnen oloni niin vanhaksi. Voisin olla poikani isoisä.
Tietysti.
Hyvä poika.
Hiljainen Julian.
Olemme samanikäiset. Mutta minä olen todella vanha takka
kun taas te olette hyvin moderni jäähdytin.
- Lasi olutta, Herra Herdhitze? - Otan kaksi, Herra Klotz.
Nuoruudellemme, Herra Herdhitze.
Uudelle nuoruudellemme, Herra Klotz.
Olen pahoillani jos olen kiihdyttänyt teitä itsesyytöksiin ja masennukseen.
Nuo ovat vain objektiivisia lausuntoja, Herra Herdhitze.
Teidänlaisenne joka nousi tyhjästä on sopeuduttava nykyisyyteen.
- Kuinka voi rakas Berthasi? - Hyvin.
- Tiedän että olette naimaton, Herra Herdhitze. - Ei.
Minulla ei ole perillisiä, Herra Klotz.
Jätän teollisuuteni teknikoille.
Tulevaisuus ei ole yksilöiden käsissä.
Humanistisesta kulttuurista ei tule jäämään jälkeäkään tulevaisuuteen.
Eikä ihmisellä tule olemaan enää ongelmia omantuntonsa kanssa.
Oliko sinulla ollut? Anteeksi, mutta se kaikki tuntuu ristiriitaiselta.
Menneisyydestäni koostuva kokemukseni kertoo minulle
että ristiriidat ovat ehdottoman välttämättömiä.
Todellakin. Todellakin, todellakin.
Tulee aika jollon inhoni sikoja kohtaan
joiden vatsat voivat sisältää kokonaisen sosiaaliluokan,
jalostetaan menneisyyden katumuksella. Ja siinä olen väärässä.
Sen sijaan... Sen sijaan, sen sijaan.
Tulee hetkiä jollon inhonne sikoja kohtaan,
kun ajattelette tulevaisuutta, muuttuu jopa kyynisemmäksi.
- Ja siinä olette oikeassa. - Hyvyyden epäselvyys.
Viitaten juutalaisiin...
Tiesin, että olitte tulossa siihen. Toinen lasi olutta, Herra Klotz?
Totta kai, Herra Herdhitze.
Niin, Juutalaisten terveydelle, Herra Klotz.
Sikojen terveydelle, Herra Herdhitze.
Siat muuten...
- Juutalaiset vai siat? - Siat, siat.
Onko teillä mitään huvittavia tarinoita kerrottavana?
Tunne kaikki hauskat tarinat sioista, kiitos Brechtin ja Groszin.
Ei, vain minuutti sitten muistin jotain sioista
kun puhuimme perillisistä ja perinnöllisyydestä.
Teknikoistasi.
Ei. Kuten ennen, maanviljelijät, nyt teknikot,
ovat syyttömiä. Tiedätte että he ovat.
Kiitos heidän tuottavuutensa ja uskollisuutensa kuluttajina.
Juuri niin. Palataksemme sikoihin...
Muistatteko, Herra Klotz, mitä tapahtui muutama vuosi sitten,
odottakaapa...Vuonna -59.
Kun vaihdoitte Lambrettat kodinkoneisiin?
- Täsmälleen. Poikanne oli silloin 16. - Poikani?
Ymmärrän teidän tuskanne, mutta ystävänä
ystävänä kaukaa menneisyydestä, mutta ystävänä kuitenkin,
kysyin itseltäni,
"Mikä vikaa on suuren Klotzin pojassa?"
Poikani on vain unelias. Hän on tavattoman unelias.
Poikanne ei nukkunut vuonna -59.
Viittaan siihen pieneen unohtuneeseen tapahtumaan josta kerroin teille.
Jatkakaa, kertokaa se minulle.
Hänen suuri rakkautensa maaseutuun,
Saksalais-tyylisiin puutarhoihin, täynnä kesyttämätöntä muistoa Kreikasta.
Sumuisia ja aurinkoisia, Diotimalle rakkaita.
Tämä suuri rakkaus ei voinut muuta kuin koitua kuolemaksi
koska vika on niissä jotka luulevat olevan edellä omasta menneisyydestään.
Älkäämme väitelkö keskenämme,
kyse ei ole nyt meistä, jos en ole väärässä.
Todellinen päähenkilö, poikasi, vietti koko elämänsä maaseudulla,
puutarhojen ympäröimänä, Kreikkalaisessa paratiisissa.
Maanviljelijän talo oli vain sen ulkopuolella, talleineen,
lantakasoineen,
sikolätteineen.
Saksalaiset kuluttavat suuria määriä makkaraa.
Tarina jota olin kertomassa sinulle oli tämä.
Vuonna -59 Julian varasti sian.
- Siinäkö kaikki? - Kyllä, siinä kaikki.
Me nauroimme niin kovasti sille takan edessä.
Nauru joka on nyt jäätynyt kurkkuumme.
Jokaisella on ristinsä kannettavanaan.
Viljelijöiden vastalauseet olivat mielestäsi huvittavia,
he jotka lihottivat noita sikoja Jouluksi, noina alkuaikoina.
Hieman vähemmän toisena aikana.
Totta kai. Julian nautti noiden sikojen varastamisesta.
Mitä hän teki niillä?
Onko tuo korkealentoinen kysymys?
Ei. Se on järkevä kysymys
johon tulee vastata järkevästi.
Mitä Julian teki noilla sioilla?
Rakas herra, hän luultavasti leikki niiden kanssa.
Kenties hän laittoi niille hihnan, kuten hän teki Tanskan Doggiensa kanssa.
Spontaanisuuden jännitys!
Mitä te luulette että hän niiden kanssa teki?
Olen edelleen hyvä ystäväsi vaikkakin 30 vuotta on mennyt.
Minun on todella saatava selväksi eräs asia
jonka sinä kieltäydyt näkemästä.
Koska olen ymmärtänyt, halusin osoittaa rakkauteni,
koska sinä annat sitä niin paljon minulle.
Kerro siis mitä sinä ymmärsit.
Ymmärsin? Valitettavasti, en mitään. Tiesin siitä.
- Mitä? - Noiden kahden sikavarkauden jälkeen poikasi Julian
sulki itsensä pitkään nuoruuden hermeettiseen olotilaan.
Jos hän olisi kapinoinut, olisivat vaatimukset paistaneet läpi.
Jos hän olisi totellut, palo tyytymättömyydestä olisi näkynyt.
Sitä jatkui vuosia. Todellinen arvoitus.
Hän meni kouluun Heidelbergiin, rakastui.
Mutta minulla on hyvä syy uskoa että hänen sydämensä oli täällä, maalla.
Se on ilmeistä, intohimo on intohimo.
Herra Klotz-raukka. Toinen lasi olutta?
Myöhemmin, Herra Herdhitze. Jatkakaamme.
Teillä janoatte tietää, Herra Klotz.
Joten yhtäkkiä olette ylen kiinnostunut poikanne onnen puutteesta?
Ettekö ole koskaan kysynyt itseltänne kuinka paljon tuo poikaraukka on kärsinyt
päätyäkseen tuollaiseksi mikä hän on?
Nyt olemme tulleet siihen pisteeseen
jolloin mikään oikeus voisi päättää
puhutteko ilkeydestä vai säälistä.
Ja tunnetteko todellista tuskaa vai ette kun haluatte aiheuttaa kipua minulle.
Kyllä, en pystyisi vastaamaan siihen itsekään.
Olen täällä kilpailijananne, tuhotakseni teidät, kuten minun on tehtävä.
jotta te voisitte tuhota minut.
Joten puhuimme sioista Juutalaisten sijaan.
Mutta on vielä jotain muuta.
Kenties totuuden maku. Kuka tietää?
Tosi asiassa, ajatus tuosta poikaraukasta ristillä saa kyyneleen silmääni,
vaikka se kuulostaisikin naurettavalta jos olisin kertonut sen muille.
Mitä?
Nähkääs, Herra Klotz, Julianin yksinäiset kävelyt,
nämä hänen tavanomaiset tarkastukset,
kohdistuivat päivittäin sikolättiin.
- No, sitten? - Sepä se.
Heti kun hän pääsi sikalaan, toimenpiteet joita hän teki
kääntääkseen maanviljelijöiden huomion toisaalle
ei ollut tarkoitettu Hans Guentheria vastaan,
nimittäin erästä Klaubergia, aiemmin Dingia,
joka oli läsnä kuten Jumala ja hänen totuutensa.
Ja näin me pääsemme siihen pisteeseen jossa vaikuttaa
mahdottomalta sinulle tunnustaa se
ja minulle kuulla se.
Voitko jo paremmin, Julian?
Kyllä, kiitos isäni avun.
Sinun epäselvä ystäväsi ja epäselvä vihollisesi.
Kyllä, hänen epäselvä omatuntonsa on sulautunut minun puhtaaseen olemassaolooni.
Isälläsi on menossa ihana elämänvaihe.
Se ei kiinnosta minua vähääkään.
Mutta koko Saksa puhuu siitä.
Se on pääasiallisena puheenaiheena kaikissa uutisissa.
Ja meidän paljaaksiajelluilla parrakkailla ystävillämme on syytä tuntea että he ovat oikeassa.
Herdhitze & Klotz tai Klotz & Herdhitze.
Se on ollut aiheena kuumissa kiistoissa. Luulen että päätettiin aakkosjärjestyksestä.
Entä ystävienne närkästys?
Tottakai, Herdhitze, Juutalaismurhaaja ja uusi mies, on listan huipulla.
- Hienoinen virhe isältäni. - On käyty joitain neuvotteluita.
Voi, kyllä. Tietenkin.
Tarina sioista tarinalle Juutalaisista.
Hienoa, Julian. On ollut vaikea puhua sinulle.
Tulin heittämään hyvästit, kuten sanotaan.
Hienoa, Ida. Ennemmin tai myöhemmin... Kuinka sanoisin sen? Sen täytyi tapahtua.
- Olen menossa naimisiin. - Paljaaksiajellun parrakkaan kaverin kanssa?
Älä naura, Julian. Kuinka sinä saatat?
Ehkä rohkeuteni nousee sinun onnestasi.
- Minun rakkauteni erääseen Pubi Janningsiin? - Miksei? Jos todella rakastat häntä.
Ei, se ei johdu onnesta jota Pubi antaa minulle,
vaan sinun välinpitämättömyydestäsi minun rakkauteeni joka on väistynyt.
kohti vieraantumistani.
Tuomari-Ida. Millainen tämä Pubi on?
Komea poika. Kaksi vuotta nuorempi kuin sinä. Juuri arvosanansa saanut.
Hänen reformisminsa on yhtä kirkas kuin silmänsä, moraalinsa yhtä voimakas kuin lihaksensa.
Hän kuuluu urheilujoukkueeseen. Hän ei ole antikommunisti.
Hän on pitkä, vaalea, muttei vaalea kuten saksalaiset, vaan enemmänkin kuin venäläiset.
Hän kunnioittaa muita nöyristelemättä. Enkä ole koskaan nähnyt hänen menettävän ihmisarvoaan.
- Röhkiikö hän? - Julian,
en kertonut sinulle hänestä saadakseni kiusata sinua.
Minä olen täysin välinpitämätön tuon kaiken suhteen.
Ei, sinä tunnet vihaa.
- Minä sanoisin pikemminkin rakkautta. - Mikset sitten ota osaa siihen?
Mikset sinä pyydä jotain Juutalaisiltasi tai mustiltasi?
Sinä olet hyödytön. Ehkä koska et ole olemassa.
Sinä olet vain näky.
Sinun saksalaisesi on vitsi
ja vaikka olet täällä se tulee aina olemaan kyseenalaista.
Olet jo sanonut sen, ja minä ymmärsin täysin.
Erotkaamme toisistamme rakkaudessa, Julian.
Eroaisimmeko toisistamme? Koska me olemme yhdessä olleet?
- Emme koskaan. - Se on selvää.
Mutta nyt, kun rakastan toista, on valitettavasti vaarana se että säälin sinua.
Älä ole huolissasi, minä saan sinut nauramaan, vaikka sanotkin ettei minulla ole huumorintajua.
No, hyvästi sitten, Julian.
- Hyvästi, Ida. - Hyvästi, Julian.
Kuinka vahva ja kummallinen onkaan rakkauteni.
En voi sanoa rakastavani sinua, mutta ei se ole tärkeää.
Rakkauteni intohimon kohde ei ole suoraan sanoen koskaan ollut yhtä arvoton.
Tärkeintä ovat elämykset joita minä tunnen.
Se perusteellinen muutos minkä se on saanut minussa aikaan.
Se ei ole taantumusta, jos saan olla aivan tarkka.
Jos se olisi, niin sinä olisit ymmärrettävästi tuntenut inhoa ja sääliä.
Mikään ei ole poistunut elämästäni.
Sanon tämän ilman ylpeyttä,
mutta ihmetyksellä, tai sanotaanko tieteellisellä objektiivisuudella.
Nämä elämykset ovat ihania, niin jännittäviä. Ne ovat ainutlaatuisia.
En pääse niistä eroon hetkeksikään, en edes ajatuksissani.
Tällainen ei tapahdu vain siten että syntyy, tai on olemassa. Ei.
Tässä ei ole mitään luonnollista.
Mitä sinä siis haluat? Minä ajattelen sitä koko ajan.
Tämän rakkauden tuottamat elämykset voidaan tiivistää yhdeksi.
Minua iskettiin armolla, jollain joka muistuttaa myös ruttoa.
Joten älä järkyty, jos ääretön onnellisuus tuli sen mukana.
Ei ole ihme että näen kauheita painajaisia öisin.
Mutta ne ovat aidoimpia asioita elämässäni.
Minulla ei ole mitään muuta tapaa kohdata todellisuutta.
Toissa yönä näin unta että olin pimeällä tiellä joka oli täynnä lätäköitä.
Etsin jotain jalkakäytävän reunoja myöten valaistuista lätäköistä,
jotka muistuttivat revontulia, Siperian auringonlaskua,
Mitä minä etsin? En muista. Ehkä lelua.
Ja näiden lätäköiden reunalla näin sian. Nuoren sian.
Lähestyin sitä, kuin ottaakseni sen kiinni, ja se puri minua iloisesti.
Se puraisi neljä sormea oikeasta kädestäni, mutta ne pysyivät kädessäni kiinni.
Ne eivät vuotaneet verta. Ne olivat kuin kumia.
Käännyin ympäri sormet hellinä, järkyttyneenä puraisusta.
Onko minulla taipumusta marttyyriuteen?
Kuka tietää missä unien totuus on, sen lisäksi että ne huolestuttavat meitä.
Meidän liitollemme, rakas Herdhitze.
Liitollemme! Liitollemme, rakas Klotzini.
Luulette että minulla on siitä pakkomielle, mutta minun on pakko sanoa, Grotz ei ole kuollut.
Juhlallisuudet Klotzin ja Herdhitzen yhdistymiselle
ovat yhtä luonnollista kuin kevään paluu.
Kevein sydämin, rakas Herdhitze, kevein sydämin.
Kuka sanoo että uskonto on kuollut?
Katsokaa tuota hienoa riittiä.
Vaimoni aukoo hänen maalattuja leukojaan ja sujauttaa tuulihattuja niiden väliin.
Jumala siunatkoon puolisoidemme ruokahalua.
Saksa. Mikä ruoansulatuksen kapasiteetti.
Paska.
Ja mitä ulostamisen valmiuksia.
Kukaan ei ulosta enemmän kuin me saksalaiset
puhtaitten lastemme sydänten yli.
Kuulitko? Ministeri Ribbentrop röhkäisi.
Hyvää huomenta, mestari!
Hei, Maracchione!
- Hyvää huomenta, mestari. - Hyvää huomenta. Hei, Gustava.
Minä...
Minä tapoin isäni,
Söin ihmislihaa, ja värisen ilosta.
Minä tapoin isäni,
Söin ihmislihaa,
Minä värisen ilosta.
Minä tapoin isäni,
Söin ihmislihaa,
Minä värisen ilosta.
Minä tapoin isäni,
Söin ihmislihaa,
Minä värisen ilosta.
Herra Klotz! Herra Klotz! Olen täällä kollegani Klaubergin, entisen Dingin, kanssa
koska jotain erittäin outoa on tapahtunut.
Puhukaa, hyvä herra, puhukaa.
Maanviljelijöiden valtuuskunta on täällä.
Lyön vetoa että Togliatti kuljettaa heitä kädestä pitäen täyttäen heidän tyhjät päänsä.
Togliatti on kuollut.
Onko heillä kylttejä? Heiluttavatko he lippuja?
Eivät oikein, Herra Hirt, Herra Herdhitze, tarkoitan.
Se ei ole siis mielenosoitus. He eivät kohota punaisia lippuja,
eivätkä heiluttele kuokkiaan ja lapioitaan?
Miksi he sitten ovat täällä? Ei kukaan ole kutsunut heitä juhlimaan.
Miksette päästä heitä sisään?
Koska he eivät halua puhua teille.
Ainoastaan yrityksen kovimman miehen kanssa.
Ei ole kovin herkkää tehdä tällaisia erotteluja yhdistymisen päivänä.
Mutta näin se nyt on. Hyvästi.
Tunnen että minun on saatava tuulihattu.
Hyvä, mennään. Mitä te odotatte? Pyytäkää heidät sisään.
Älkää pelätkö, tulkaa sisään. Käykää peremmälle.
No? Eikö teillä ole mitään sanottavaa? Mikä on hätänä?
He ovat hämmentyneitä, Herra Herdhitze.
No niin, avatkaa suunne!
- Sinä, vanha Wolfgang. - En voi puhua, eikä se johdu siitä että olisin tyhmä.
Koskeeko se Juliania?
No, älä kitise nyt, vanha Wolfgang, tai Wolfram, tai mikä nimesi sitten onkaan.
Minulla ei ole voimaa, herra.
Minä puhun, jos saan, herra.
Oletko sinä yksi niistä italialaisista maahanmuuttajista?
Kyllä, herra. Saksani ei ole kovin hyvää, mutta voin sanoa mitä sanottavana on.
Antaa tulla sitten.
- Tiedättehän että sikala... - Sikala?
Joka päivä Herra Julianilla oli tapana
kävellä sinne.
Likainen poika.
Hän meni sinne tänäänkin, samaa tietä pitkin.
Vaikka huvilassa oli juhlat.
Aivan. Varastaakseen teidän viattomuutenne ja meidän omantuntomme.
Kuinka voi kumpikaan meistä tuomita häntä,
jos hän vain kärsi vetäytymällä itseensä.
Sulkemalla silmänsä hän katsoi meitä.
Julian ei ollut yksi noista uhreista jotka puhuvat teloittajansa kanssa,
eikä hän pyytänyt saada ripittäytyä.
Hän ei sotkenut itseään keneenkään. Hänen häpeänsä oli suloinen.
Hän petti meidät kaikki ilman että olisi koskaan luvannut olla uskollinen.
Olenko väärässä, vai onko tämä hautajaisten muistopuhe?
Kyllä, Herra Herdhitze. Nyt kun kuuntelen vanhaa Wolframia,
vaikken kylläkään ymmärrä mitä hän sanoo,
tekee minunkin mieli itkeä.
Onko Julian kuollut?
Hän meni sikolättiin.
Sen olen ymmärtänyt. Jatka.
Pikku Gustava oli aina viimeinen joka lähti hänen luotaan.
Tänään hän seurasi häntä pitemmälle kuin tavallista ja...
Puhu, senkin moukka!
Hän tuli takaisin hetken päästä, nyyhkien ja huutaen.
Voi kauhea! Me luulimme että hän oli kuolemaisillaan. Hän huusi,
"Siat syövät Herra Julianin!"
- Entä mitä te teitte? - Mekö? Me sanoimme itsellemme,
"Miksemme mene katsomaan mitä sikolätissä tapahtuu?"
Niinpä me jätimme työmme ja menimme alas laaksoon.
Mitä te näitte?
Siat olivat kerääntyneet yhteen,
ja kuinka ne kiljuivatkaan! Kuulimme ne mäen päälle.
Juostessamme mäkeä alas ymmärsimme...
Ymmärsitte?
Että tuo pieni tyttö, Herra Herdhitze, oli puhunut totta.
Sananmukaisesti?
Siat söivät miestä ja...
Ja mitä?
Se oli todella Herra Julian. Mutta nyt...
Mutta nyt?
Mutta nyt olivat siat pureskelemassa viimeisiä riekaleita Herra Julianista.
Yhdellä oli käsi suussaan
ja toiset yrittivät ottaa sitä pois saadakseen sen itselleen.
Nuo inhottavat pedot söivät kaiken hänestä.
Kaiken? Eikö edes sormea voitu pelastaa?
Hiustukkoa?
Ei, mitään, Ei mitään.
Tekivätkö nuo siat hänestä selvää?
Kyllä, herra. Jos ei olisi nähnyt omin silmin
niiden syömässä miestä, ei olisi tiennyt että mitään edes tapahtui.
Merkkiäkään hänestä ei jäänyt jäljelle?
Vaateriekaletta, kengänpohjaa?
Ei, mitään.
Nappia?
Ei, ei kerrassaan mitään!
Siinä tapauksessa,
ei sanaakaan kenellekään.
LOPPU